Jogunk van eldönteni, hogyan mondjuk el a szomorú történeteket.
Megtehetjük, hogy cukormázba vonjuk őket,
mint a filmekben meg a regényekben,
ahol szép emberek szép dolgokra döbbennek rá,
és egy bocsánatkérés meg egy Peter Gabriel-dal mindent helyrehoz.
Higgyétek el, nincs semmi kifogásom a műfaj ellen.
Csak az nem az igazság.
Ez az igazság.
Bocs.
CSILLAGAINKBAN A HIBA
17. életévem telének derekán
anyám kitalálta, hogy depressziós vagyok.
Csak csipeget, alig mozdul ki a házból.
- Nem vagyok depis. - Mindig ugyanazt olvassa.
- Depresszió. - Nem depresszió!
A kis könyvek meg a net szerint a depresszió a rák mellékhatása.
A depresszió nem a rák mellékhatása.
Hanem a halál előtti állapoté.
És én most abban vagyok.
MAGASZTOS SORSCSAPÁS
A FÁJDALOMNAK FÁJNIA KELL.
Lehet, hogy átállítalak Zoloftra. Vagy Lexapróra.
- És napi 1 -ről 2-re. - Csak 2-re?
Toljuk! Hadd legyek a rákosok narkóbajnoka.
- Eljársz abba az önsegítő csoportba? - Nem az én műfajom.
Pedig ott összejöhetnél olyanokkal, akik...
Akik... micsoda?
- Hasonló úton járnak. - "Úton"? Ez most komoly?
Próbáld ki! Könnyen lehet, hogy tanulságos élmény lesz számodra.
Oké... Készen álltok?
Azért gyűltünk ma össze,
hogy itt legyünk konkrétan Jézus szívében.
Jézus itt van velünk.
Ki kezdi?
Angel vagyok. Akut mieloid leukémiám van.
Sid. Akut limfoblasztos leukémia.
Sziasztok, P. J. vagyok. Neuroblasztómám van.
Én Patrick vagyok. Heredaganatos.
Tekintsünk el Patrick golyórákjának undorító részleteitől.
A lényeg, hogy a töke lett beteg,
a felét levágták, ő meg majdnem meghalt, de végül mégse.
Úgyhogy most itt áll elváltan,
barátok nélkül, a szülei kanapéján pecózik,
és a here közeli élményét Jézus szívében kamatoztatja.
Konkrétan. Megmutatja nekünk, hogy valamikor, ha nagy mákunk van,
olyanok lehetünk, mint ő.
Ki jön?
Hazel?
Hazel vagyok.
Pajzsmiriggyel indítottam, de már izmos kis csapat van a tüdőmben is.
És hogy érzed magad?
Mármint a halálos betegségemtől eltekintve?
Egész jól, végül is.
Melletted állunk.
Nyomjunk egy nótát!
Jézus, te vagy, ki soha el nem hagy
Szia, kicsim!
Na? Szuper volt?
"Igen, anya, szuper volt!"
Így nézett ki az életem.
Valóságshow-k, rendszeres vizsgálatok.
Nyolcféle gyógyszer naponta háromszor.
De a legeslegrosszabb az önsegítő csoport volt.
- Nem kényszeríthettek rá. - De igen. A szüleid vagyunk.
Ezt már megbeszéltük. El kell járnod. Barátkozz, élj tinédzser módjára!
De tinédzserként élni nem a csoportban fogok.
Szerezzetek nekem hamis jogsit, hogy kocsmázhassak,
piálhassak, füvet szedhessek...
A füvet nem "szedik".
Hamis jogsival ezt már tudnám.
Menj, ülj be a kocsiba, jó?
Így hát eljártam. Nem önként és nem azért, mert hasznosnak tartottam,
csak azért, amiért minden mást is csináltam:
- a szüleim kedvéért. - Miért nem jöhetek egyedül?
Nincs itt semmi dolgod, csak ülsz és vársz rám.
Szó sincs róla!
Van dolgom, el kell intéznem mindenfélét.
- Persze. - Szeretlek.
- Én is téged. - Jó mulatást!
Ami durvább, mint rákban meghalni: ha a gyereked hal meg rákban.
Ismerkedj!
Bocsánat. Megyek gyalog.
- Nem kell. - Kösz.
Bocs.
- Én bocs. - Ne haragudj.
Ki kezdi?
Ki akarja elkezdeni? Ki dobja be magát elsőnek?
- Tessék. - Beth vagyok. Orsósejtes szarkómám van.
Most jól vagyok.
Isaac, tudom, hogy nehéz időszakot élsz át.
- Van kedved elmondani? Vagy esetleg a barátodnak? - Elmondom.
Sziasztok... Isaac vagyok.
Retinoblasztómám van. Már megműtötték az egyik szememet,
úgyhogy ez csak üvegszem, és nemsokára megint műteni fognak.
Kiveszik a másik szememet is. Utána már teljesen vak leszek.
De amúgy mázlista vagyok, mert van egy vadítóan szép barátnőm, Monica.
És vannak ilyen szuper barátaim, mint Augustus Waters, akik segítenek.
Szóval, ez van velem. Köszönöm.
- Melletted állunk. - Köszönöm.
Te jössz, Gus.
Oké.
Augustus Waters vagyok, 18 éves,
és meglegyintett az oszteoszarkóma úgy kábé másfél éve.
Rá is ment ez kis darab belőlem.
Most félig kiborg vagyok, ami nagyon zsír.
Amúgy csak azért jöttem el ide, mert Isaac megkért.
És hogy érzed magad, Gus?
Szuper jól. Hullámvasúton ülök, ami mindig csak felfelé megy.
- Beszélnél a félelmeidről a csoportnak? - Hogy mitől félek?
- A feledéstől. - A feledéstől?
Igen. Egészen rendkívüli életet akarok élni.
Hogy emlékezzenek rám. Szóval, csak attól félek, hogy ez nem jön össze.
Akar esetleg valaki hozzászólni ehhez?
Hazel? Ez nem vártam.
Csak annyit, hogy egyszer mind meghalunk.
Volt emberek előtti kor, és lesz emberek utáni is.
Eljöhet holnap vagy évmilliók múlva. És akkortól fogva senki se lesz,
aki emlékezzen Kleopátrára, Muhammad Alira vagy Mozartra,
rólunk nem is beszélve.
A feledés kivédhetetlen. És ha ez megijeszt, akkor ne gondolj rá.
Mindenki más is azt csinálja.
Hát, ez jó tanács a javából.
Jó itt lenni veletek, mert tényleg jó hallgatni, hogy mindenki...
- Örökké. - Örökké.
"Konkrétan".
Én egy templom alagsorának néztem, közben konkrétan Jézus szíve volt.
Ja.
- Hogy hívnak? - Hazelnek.
- Mi a teljes neved? - Hazel Grace Lancaster.
- Mi van? - Egy szót se szóltam. - De miért bámulsz így rám?
- Mert szép vagy. - Jézusom.
Szeretek szép embereket nézni.
Úgy döntöttem, nem tagadom meg magamtól az élet egyszerű örömeit.
Hisz, mint oly bölcsen rámutattál, hamarosan mind meghalunk.
Jó, ez oké, de én nem vagyok szép.
- Szia! - Szia, Lisa!
- Te mondd előbb! - Te mondd előbb! - Oké.
- Örökké. - Örökké.
- Mit "örökké" -znek? - Ez az ő kis jelszavuk.
Hogy "örökké" szeretni fogják egymást meg ilyenek.
Kábé 14 millió "örökké" szövegű SMS-t írhattak egymásnak.
Ez tutira fáj a cicijének.
- Menjünk el moziba! - Mi?
Ráérek a héten, megbeszélhetünk...
- Most menjünk. - Akár baltás gyilkos is lehetsz.
Az a veszély mindig fennáll. Gyerünk, Hazel Grace! Kockáztass!
Ne már! Ez undorító!
- Mi? - Miért, szerinted ez kúl vagy ilyesmi?
- Elcseszted az egészet! - Az egészet? - Igen!
Ejnye!
Pedig annyira jól kezdted! Jézusom...
Mindig kibukik a hamartia, mi? A tied az, hogy rákod volt,
mégis képes vagy fizetni azért, hogy megint rákod lehessen.
Elmondanám, hogy fulladozni szar érzés!
- Nagyon szar! - "Hamartia"?
- Végzetes jellemhiba. - Végzetes...
Hazel Grace, a cigi csak meggyújtva ártalmas.
Sose gyújtok rá. Ez így metaforikus.
A fogad közé kapod a gyilkos valamit,
de nem engeded, hogy megöljön.
Metafora.
Szia! Megyünk Top Modelt nézni?
Nem. Közös programot tervezünk Augustus Watersszel.
Uramisten!
- Megbuktam párszor a vizsgán. - Nem mondod komolyan.
Mikor negyedszerre mentem, kábé így vezettem.
És utána a vizsgabiztos rám nézett, és azt mondta:
"Kellemetlenül vezetsz, de nem kimondottan veszélyesen."
- A rák bónusza. - Abszolút.
Mesélj magadról!
13 évesen kaptam.
A legrosszabb forgatókönyv nézett ki.
Pajzsmirigy, 4. stádium.
Nemigen volt mit tenni. De azért persze mindent megcsináltak.
Műtét. Sugárkezelés.
Kemó. Megint sugár.
Mindegyik hatott egy darabig.
Aztán meg már nem hatott.
Végül egy nap a tüdőm megtelt vízzel.
Nővér! Jöjjön egy ápolónő!
Nem kaptam levegőt. Nem tudtak mit csinálni velem.
Feladhatod, kicsim.
- Ne félj. - Úgy tűnt, vége van.
Istenem!
De jött a váratlan fordulat: hatni kezdett az antibiotikum.
Leszívták a vizet a tüdőmből, kezdtem jobban lenni.
Aztán belecsöppentem egy új gyógyszer kipróbálásába.
Az olyanok Tumorországban arról híresek, hogy nem segítenek.
Ez egy Phalanxifor nevű. A betegek 70%-ánál nem hatott,
de nálam valamiért igen.
Én voltam a Csoda. Persze a tüdőm most is vacakol,
de elvileg elvacakolhat még akár...
nem tudom, egy darabig.
- Újra jársz suliba? - Sikerült leérettségiznem,
most az MCC-n tanulok.
Főiskolás a hölgy!
- Hát innen a kifinomultság aurája. - Vigyázz!
Hoppá.
Isten hozott szerény hajlékomban!
- Ezek a szüleim-féle "biztatók". A SZIVÁRVÁNYNAK AZ ESŐ AZ ÁRA.
Ne kérdezz.
- Sziasztok! - Szevasz! - Augustus! Új barát?
Igen. Ő Hazel Grace.
- Jó napot. Simán Hazel. - Üdv, "Simán Hazel". - Szervusz, Hazel.
- Lementünk. Csá! - Nagyon örültem. - Mi úgyszintén.
Íme, ez itt Augustus világa.
- A szobám. - Fú!
- Nem semmi gyűjtemény. - Régen kosaraztam.
- Leülhetek? - Persze. Érezd magad otthon!
Az én házam a te házad.
Bocs, de a lépcsőzés
meg az állás...
Persze, világos.
- De komolyan, jól vagy? - Persze.
Helyes. Halljuk a sztoridat!
Már elmondtam.
13 éves koromban...
Nem a rákos sztorid érdekel, hanem az igazi.
A hobbijaid, szenvedélyeid, fura fétiseid.
- Fétiseim? - Mondj valamit! Ami elsőre beugrik. Amit szeretsz.
- Magasztos sorscsapás. - Remek.
- Az mi? - Egy regény.
A kedvencem.
- Vannak benne zombik? - Zombik? Dehogy!
- Birodalmi rohamosztagosok? - Nincsenek.
- Nem olyan könyv. - Miről szól?
- A rákról. - A rákról?
De nem úgy. Hidd el, döbbenetesen jó könyv.
Az írója, Peter Van Houten,
az egyetlen ember, akit tudok,
aki, egy: tisztában van vele, milyen haldokolni,
kettő: nem halt meg.
Na jó. Elolvasom azt az unalmas című, borzalmas könyvet,
amiben nincsenek se zombik, se rohamosztagosok, ha cserébe
te elolvasod ezt:
a kedvenc videójátékom remek regényváltozatát.
Ellenlázadás.
Ne nevess, zseniális.
Becsületről, bátorságról és önfeláldozásról szól.
Arról, hogy a sorsunkat vállalva nyomot kell hagynunk a világban.
Kösz.
Nagyon hideg a kezed.
- Csak attól hideg, hogy túl kevés oxigén jut bele. - Hazel Grace?
Imádom, mikor orvosul beszélsz.
Ez más könyv.
Tőle kaptad?
Mit, a herpeszt?
Nahát... Igen, azt.
Az minden anya álma.
EGYENLEGÉRTESÍTŐ
Figyelj... ne izgulj.
Dehogy izgulok. Nem történt semmi.
Csak együtt lógtunk. Nem várom, hogy felhívjon.
Azt hittem, bors.
Kínában ma van a farkasbogyó napja.
- Hát nem isteni? - Szép a színe.
UGYE, EBBŐL ELVESZETT AZ UTOLSÓ 10 OLDAL?
Finom, igaz?
A farkasbogyó napján rengeteg farkasbogyót esznek?
NYUGTASS MEG, HOGY NEM EZ A KÖNYV VÉGE!
A desszert is kicsit más.
A farkasbogyót abból se akartam kihagyni, mert csodás antioxidáns.
NEM LEHET VÉGE EGY MONDAT KÖZEPÉN!
ÚRISTEN, Ml EZ AZ ŐRÜLET?! ÁÁÁ!
Ez jó, tartsunk ilyet jövőre is.
És minden évben.
Tényleg ízlik.
Szeretnél felállni az asztaltól?
- Hazel Grace! - Üdv a Magasztos sorscsapás édes kínjai között.
De most megszegek minden szabályt!
Jól vagy?
Én? Abszolút, persze.
Csak tudod, itt van nálam Isaac, és...
"Önsegítős" Hazel segít vagy ront a dolgon?
Isaac! Figyelj rám!
Mikor érsz ide?
Nyitva lesz az ajtó. Le kell tennem. Szia!
Hazel!
Isaac, itt van Hazel Grace a csoportból.
Helyzetjelentés: Isaac épp egy pszichotikus epizód közepén van.
Csinos vagy különben. Jól áll ez a szín.
- Kösz. - Isaac!
- Hazel van itt. - Szia, Isaac!
Szia.
- Hogy vagy? - Kösz, jól.
Úgy néz ki, Isaac és Monica radikális lépést tettek.
Nagyon sajnálom. Akarsz beszélni róla?
Nem, csak sírni akarok, és játszani a gépen.
Azért csak beszéljetek, hátha tudsz valami bölcs női tanácsot adni neki.
Szerintem teljesen normális a reakciója.
- "A fájdalomnak fájnia kell." - Ez a könyvben van!
Azt mondta, még a műtét előtt szakítani akar velem,
mert az már túl sok neki.
Én fogok megvakulni, mégis ő sokallt be.
Mondogattam neki, hogy "örökké", de ő csak...
csak beszélt és beszélt, és nem ismételte meg.
Olyan volt, mintha meghaltam volna a számára!
Tudod, az emberek
nem mindig fogják fel, mit ígérnek az ígéreteikkel.
Tudom, de... mégis lúzernek érzem magam. Még hordom a nyakláncát..
- Vedd le! - Vedd le!
Így kell ezt csinálni.
Szét kell rúgnom valamit.
Azt ne!
- Ezt üsd! - Bocs.
Akkor akartalak csak hívni, ha már van kialakult véleményem a könyvről.
Pillanat. Isaac!
A párna puha. Valami törékeny kell neked.
Tessék.
Egy trófeát?
- Biztos? - Tudja csak meg apám, hogy utálom a kosárlabdát. Adj neki!
Örökké!
- Magasztos sorscsapás. - Igen. Örülök, hogy tetszett.
- A befejezés nem. - Hát igen, kicsit hirtelen jön.
Kicsit? Ez így szemétség!
Jó, oké, a lány meghal,
de van egy kimondatlan egyezség az író és... Igen?
- Ez? - Mehet. Az író és az olvasó közt.
Egy mondat közepén véget érő könyv szerintem megsérti ezt.
Igen, értem, mire gondolsz,
de szerintem meg éppen így hiteles igazán.
A halál megszakítja az életet. Mondat közepén halunk meg.
De, nem is tudom...
Nagyon jó lenne tudni, mi történik a többiekkel Anna halála után.
- Anna anyjával. - Tulipánemberrel. - Meg Sziszifusz hörcsöggel.
Igen!
Próbáltál kapcsolatba lépni Van Houtennel?
Rengetegszer írtam neki, de nem válaszolt.
Amszterdamba költözött, remeteéletet él.
- Kár. - Ja.
Isaac! Kezdesz már jobban lenni?
Ez a fájdalom titka.
- Hogy fájnia kell. - Segítek rendet csinálni.
- Hazel Grace. - Augustus Waters.
- Nem megy ki a fejemből az a fránya könyved. - Ennek örülök.
- De kéne az a lezárás. - Ezt írtam én is Van Houtennek a leveleimben.
- De ő nem válaszolt. - Nem.
"Kedves Mr. Waters! Ezúton szeretném megköszönni elektronikus levelét.
Hálás vagyok mindenkinek, aki időt szakít a könyvemre."
- Augustus? - Igen?
- Mit csinálsz? - Mondjuk, dobtam egy mailt Van Houten titkárnőjének.
- Augustus! - Ő továbbította a levelem Van Houtennek. Olvashatom?
- Persze, olvasd! - "Hálával tartozom önnek, uram."
Hazel Grace, az íród "uram" -nak nevezett.
Olvasd tovább, Augustus!
"Úgy könyvemről írt dicsérő szavaiért,"
mind pedig azért, mert tudatta velem: könyvem, idézem,
sokat jelent önnek és Hazel Grace-nek."
Ez nem lehet igaz! Ez nem lehet igaz!
De igaz. "Válaszul kérdésére: nem írtam semmi mást, és nem is fogok."
Gondolataim további megosztása senkinek nem válna hasznára.
Ezzel együtt még egyszer köszönöm levelét.
"Őszinte tisztelettel: Peter Van Houten."
Vannak még csodák.
Istenem!
Mondtam én, hogy egy főnyeremény vagyok.
- Szerinted én is... - Nézd meg a leveleidet!
Uramisten!
Istenem, Augustus!
Beájulok!
"Kedves Mr. Peter Van Houten! Hazel Grace Lancaster vagyok.
A barátom, Augustus Waters, akinek én ajánlottam az ön könyvét,
e-mailt kapott öntől, erről a címről.
Remélem, nem bánja, hogy én is elolvastam.
Lenne néhány kérdésem arról, ami a könyv vége után történik.
Ezek a következők: Anna anyja hozzámegy a Tulipánemberhez?
Készül valamire Tulipánember, vagy igazából nem az, akinek tűnik?
És végül: szeretnék többet tudni Sziszifusz, a hörcsög szerepéről.
Évek óta izgatnak ezek a kérdések,
és nem tudom, meddig várhatok még a válaszokra.
Ezek nem fontos kérdések,
"a könyve tele van fontosabbakkal, de engem érdekelnek."
És ha ezután mégis ír még valamit, elolvasom, bármi lesz az.
Ha csak egy bevásárlólista is.
"Őszinte csodálója: Hazel Grace Lancaster."
- Nem rossz. - Azt mondod?
Egy kicsit szerénytelen, de mivel ő is ilyen szavakkal dobálózik,
hogy "tendenciózus" meg "bacchanália", be fog jönni neki.
- Tényleg éjjeli egy óra van? - Annyi van?
Igen, úgy néz ki.
Lassan aludnom kéne.
Oké.
Lehetne az "oké" a mi "örökké"-nk.
Oké.
Te jó ég.
"Kedves Miss Lancaster!"
Ha írásban válaszolnék a kérdéseire, a regény folytatását küldeném el,
s azt maga közzétehetné az interneten.
Ne vegye bizalmatlanságnak, de alig ismerem magát.
"Ha Amszterdamban jár, bármikor szívesen állok rendelkezésére."
Mi?
"Őszinte tisztelettel: Peter Van Houten."
Isten az atyám! Létezik ez?
Hazel?
- Anya! - Mi baj? - Ide nézz!
Gyere! Gyere!
Nézd!
- Micsoda? - Van Houten!
És nézd, mit ír! "Ha Amszterdamban jár..."!
- Ott a helyem! - Ilyen nincs.
Vár minket Amszterdamban. Amszterdamban!
Elmegyünk? Lehetséges szerinted? El tudunk menni?
De Amszterdamba... Tudod, hogy én mindent megadnék neked.
De nincs rá pénzünk.
Rengeteg mindent kellene elvinni... Miből fizetnénk azt ki?
Persze, igazad van. Ne haragudj.
Hidd el, nagyon sajnálom.
Semmi baj. Semmi baj.
Kérd meg a Dzsinneket! Ezt kívánd!
- Náluk már kívántam. A Csoda előtt. - Mit kértél?
Csak ne a Disneyt.
Hazel Grace...
- Az utolsó kérésed nem lehetett... - 13 évesen. - ...A Disney World.
- És az Epcot Center. - Te jó ég!
- De nagyon jól mulattam! - Ez szánalmas. - Láttam Goofyt!
- Szégyellem magam. - Miért?
Mert belezúgtam egy olyan lányba, aki ilyeneket kíván!
Szörnyű!
Nem jössz?
MRI-vizsgálatnál van egy nagyon fontos dolog:
mozdulatlanul kell feküdni.
De aznap én erre majdhogynem képtelen voltam.
- Gus! Szervusz! - Helló, Mrs. Lancaster!
Nocsak! Rik Smits-es mez?
- Igen. - A kedvencem volt. - Augustus Waters. - Michael vagyok.
- Örülök, hogy látlak. - Én is örülök, Mrs. Lancaster.
- Szia, Hazel Grace. - Szia.
Elmegyünk piknikezni?
Nagyon szívesen elmegyek veled piknikezni.
Gyere!
Várj, előbb még...
Kórházszagom van, át akarok öltözni előbb.
Szóval te is...
- Te is túlélő vagy? - Igen. Nem poénból vágattam le a lábam.
Így lehet a leggyorsabban leadni jó pár kilót. A láb nagyon nehéz.
- Most hogy vagy? - Remekül. 14 hónapja minden negatív.
- Tényleg? Ez fantasztikus. - Igen. Nagy szerencsém van.
Ide figyelj, Gus.
Tudnod kell, hogy Hazel most is nagyon beteg.
Az is lesz élete végéig.
Lépést akar tartani veled, mert ő ilyen, de a tüdeje...
Mehetünk?
Persze.
Akkor hát...
- Majd jövök. - Jól van.
- Gyönyörű idő van. - Igen.
- Mindenkit elhozol ide, akinek udvarolsz? - Igen, mindenkit.
Biztos azért is vagyok még szűz.
Nem vagy szűz.
- Komolyan az vagy? - Mutatok valamit.
Itt ez a kör.
Ez a szüzek halmaza.
Ez meg itt...
a féllábú 18 éveseké.
Ez van.
Joep Van Lieshout csontváz-alkotása!
- Holland neve van. - Holland is. Akárcsak Rik Smits.
És a tulipán.
- Szendvicset? - Kitalálom, milyen.
Holland sajt és paradicsom.
- Bocs, a paradicsom mexikói. - Felháborító!
Milyen jó ez már!
Csontvázból csinálni játszóteret. Gondolj bele!
- Jelkép-mániás vagy. - Apropó, adja magát a kérdés,
miért eszel itt sajtos szendvicset egy Rik Smits-mezes sráccal.
- Ez tényleg jó kérdés. - Nos, Hazel Grace,
mint sokan mások is előtted, és ezt nem sértő szándékkal mondom,
- eltékozoltad a kívánságod. - Értsd meg, 13 évesen...
Csitt! Ne szakítsd félbe a nagy monológomat.
Ifjú és befolyásolható voltál. A Kaszás rád vicsorgott,
mire te elhamarkodottan butaságot kívántál.
Hogy tudhatta volna a Magasztos sorscsapást nem ismerő Hazel Grace,
hogy az igazi álma felkeresni Peter Van Houtent amszterdami magányában.
De a kívánság elúszott, így...
Még jó, hogy az enyém még megvan.
Azt akarod mondani, hogy...
Nem adom neked a kívánságomat, ha erre gondolsz.
Mindazonáltal... nekem se lenne ellenemre
egy találkozás Peter Van Houtennel.
És ott lenne a helye a lánynak is, aki a kezembe adta könyvét, nemde?
Beszéltem hát a Dzsinnekkel, és ők leokézták. Egy hónap múlva utazunk.
Nem igaz.
Úristen.
Uramisten! Augustus!
Köszönöm!
Úgy tűnik... Nem tudom, gyakori-e az ilyesmi,
de én is utazhatok, és...
Ez fantasztikus!
Ez csodálatos, Hazel.
Hát, igen.
Kissé merész ötlet.
Ó, nagyon is merész. Egészen... Vad!
- Akkor... - Amszterdam!
Csak nemrég ismert meg...
- Tudom! - ...és neked adja a kívánságát.
Hát, közös kívánság. Merthogy... Ő... Igen. Közös.
Milyen bájos!
Kivéve, ha...
Ha mi?
A fiúd? Erről...
Hagyd abba! Ne... Ő nem a...
Figyelj, anya, Amszterdam a téma.
- Én nagyon bírom. Én... - Elég!
Figyelj már! Légy szi'! Elmehetek?
Rendben, anyailag támogatom az ötletet.
És szerintem... Beszélnünk kéne Maria doktornővel.
Jó.
Nem is tudom.
De biztatónak látta a PET-szkent.
Valóban biztató, de nem tudni, meddig.
Nem politikai menedéket kérek. Csak pár napról van szó. Vakációról!
- Igaz. - És ha lebetegszel?
Külföldön?
Amszterdamban is vannak dokik. És rák is.
Többféle rák létezik, és a tiéd igen szokatlan, Hazel.
Kizárólag abban az esetben engedélyeznék egy ilyen utat,
ha valaki, aki ismeri az esetedet...
És ha anya is eljönne?
Tessék?
Mi lenne, ha te is jönnél?
A Dzsinnek biztos rábólintanának. Tele vannak lével.
Így már rendben lenne.
Aztán ez történt.
Szia.
- Szia. - Már jobban vagy.
- Mi történt? - Csak ami szokott.
Folyadék a tüdőben, oxigénhiány.
Intubáltak.
Másfél litert szívtak le az éjjel.
A jó hír az, hogy nincs daganatnövekedés.
Nincsenek benned új tumorok.
Nagyon megkönnyebbültünk.
Ez semmi komoly, Hazel.
Ezzel együtt tudunk élni.
Mr. Lancaster!
- Hogy van? - Jobban.
Sokkal jobban, köszönjük.
- Nem engednek be, csak családtagokat. - Sajnálom.
Megértem.
- Megmondaná neki, hogy itt voltam? - Persze. Persze, megmondom.
Ide figyelj, Gus, menj haza. Aludd ki magad!
Hogy a tumor rezisztenssé vált volna gyógyszerre,
azt nem tapasztaljuk. Egyelőre.
Ugyanakkor lehetséges, hogy a gyógyszer súlyosbítja az ödémát.
Mindeddig igen kevesen kapták annyi ideig a Phalanxifort, mint Hazel.
- Nem tudjuk, mit okoz. - Meg kell előzni az endotheliális növekedést,
mert az, ha túlzott mértékű, betegséget, sorvadást,
vérellátási zavart okozhat,
és terjedhet tőle a daganat, amit le akarunk győzni.
Endotheliális növekedésnél a túlélés esélye
exponenciálisan csökken a folyamat előrehaladtával.
Feladhatod, kicsim.
Ne félj.
Nem leszek többé anya...
Kérdésem lenne.
- Tessék. - Elmehetek Amszterdamba?
Az most nem lenne bölcs dolog.
- Miért? - Semmiképp nem lehetséges?
Növelne egyes kockázatokat.
Ez a plázázásra is igaz.
- De repülnöd kellene. - A repülőkön van oxigén.
- A 4. stádiumban vagy. - Ilyen lehetőségem nem lesz többet.
Soha. Ha a gyógyszer hat, miért nem...
- Talán hogyha... - Nem.
Nem tudom ezt másként mondani, Hazel.
Túl beteg vagy.
Sajnálom.
Oké?
Igen, pillanat.
Gus keres... megint.
Sajnálom, alszik.
Igen.
Rendben. Szervusz.
Tudom, mit gondolsz.
Hogy nem ezt érdemli. Tényleg nem.
Nincs neki erre szüksége.
Senkinek nincs. Nem ér meg ennyi bajlódást.
Nem. Igazad van.
Anyáddal ugyanígy gondoljuk.
Ideje utcára tennünk téged.
Beadunk valami árvaházba, bajlódjanak veled ők.
Komolyan beszélek.
Nincs helye érzelgősségnek.
HAHÓ!
FÜLSIKETÍTŐ EZ A CSEND...
Hazel Grace!
Szia, Augustus.
Jól vagy?
Nem.
Mi a baj?
Hallgatlak.
Nem tudom.
Minden.
El akarok menni Amszterdamba, Gus.
Meg akarom tudni Van Houtentól, mi történik a könyv után.
És nem akarom ezt az életet élni.
Vagy lehet, hogy csak az ég szomorított el, meg ez...
meg ez a nyomi öreg hinta, amit apám csinált nekem kiskoromban.
Minden együtt, asszem.
Nos, szeretném látni azt a könnyfakasztó hintát.
Meg tudlak érteni. Ez a hinta tényleg nyomasztó.
Remélem, tisztában vagy vele,
hogy a távolságtartásod nem csökkenti a vonzalmamat irántad.
Semmilyen módon nem tudsz megkímélni magadtól.
Figyelj,
jó fej vagy.
Szeretek dumálni veled meg minden,
de ennél több nem lehet köztünk.
- Miért? - Mert nem akarok fájdalmat okozni neked.
- De én vállalom. - Nem érted. - De értem.
Tudom, mire gondolsz.
És tényleg nem bánom. Megtisztelsz vele, ha összetöröd a szívem.
Ketyegő bomba vagyok.
Egyszer majd felrobbanok, és mindent elpusztítok magam körül.
Kötelességem tenni róla, hogy minél kevesebb legyen az áldozat.
Ketyegő bomba.
Ezért nincs hörcsögöm se.
Hát, tennünk kell valamit ezzel a nyavalyás hintával.
Oké.
"Hinta otthont keres."
"Egy kétségbeejtően magányos hinta"
"szerető otthont keres."
"Egy magányos, nem egyértelműen pedofil hinta"
"gyerekseggekre vágyik."
- Nem. Nem. - Nem? Nem?
Nekem tetszik.
Hát ezért.
Ha még mindig nem tudnád, miért kedvellek, Hazel Grace.
Annyira leköt, hogy önmagad légy, hogy észre se veszed, milyen páratlan vagy.
Nem beszélhetsz így.
Miért? Így beszélek a barátaimmal.
Barátság, persze, persze.
- Barátság. - Barátság.
Barátság!
Hagyd ezt abba!
KÖSZÖNÖM A MEGÉRTÉSEDET
BARÁTOK VAGYUNK
OKÉ
ÚRISTEN! NE FLÖRTÖLJ VELEM!
"Kedves Hazel! A Dzsinnek értesítettek, hogy felkeres..."
"felkeresnek minket Augustus Watersszel és az édesanyjával."
Anya?
- Igen? - Anya!
- Mi baj? - Bocs. - Csak épp fürödtem.
Megírtad a Dzsinneknek, hogy le kell mondanunk az utazást?
Most írt Van Houten asszisztense, és ő még az hiszi, hogy megyünk.
Mi van?
Együtt akartuk elmondani neked apával.
- Anya. - Megyünk Amszterdamba.
Ez ko... Elmegyünk Amszterdamba?
Elmegyünk Amszterdamba. Mindent kitaláltunk. Elmegyünk!
Maria doktornő, mindenki tud róla.
De csak 3 napra megyünk, nem 6 napra.
Mindent leszerveztünk. Lesz egy onkológus...
- Minden készen áll. - Úgy szeretlek!
Annyira, de annyira szeretlek!
Szeretlek, kicsim.
- Ülj le! - Megyünk Amszterdamba. - Megyünk Amszterdamba.
- Utazunk Amszterdamba. - Visszamegyek. Telefonálj egyet!
Hívd fel!
Figyelj, tüdő!
Össze kell kapnod magad még egy hétig. Világos? Egy hétig.
HAHÓ, GUS!
REMÉLEM, KÉZNÉL VAN AZ ÚTLEVELED!
WATERS FELÁLLT A RAJTVONALRA!
- Várj, a kaja. - Mi nincs meg?
- Az útlevelem? - Nálam van.
Megmondtam a Dzsinneknek: vagy kényelmesen utazom, vagy sehogy.
- Megyünk Amszterdamba! - Megyünk Amszterdamba, most rögön.
Lancasterék!
Gus... Rég nem láttalak.
- Ezt átveszem. - Micsoda ötleteid vannak!
- Oké van, Hazel Grace? - Oké van!
- Mi van az orrodban? - Jackie!
- Elnézést kérek érte. - Ugyan, semmi gond!
"Kanül" a neve. Segít a légzésben.
Látod itt ezt a kispajtást?
Oxigént juttat a csőbe.
Nekem is segít majd lélegezni?
Lehet. Van kedved kipróbálni?
Oké.
Lássuk csak!
Így, ni.
Csikiz!
Az már valami!
Jobb lett a légzésem.
Szívesen odaadnám neked, de nekem is szükségem van rá.
- Köszi, hogy kipróbálhattam. - Szívesen.
Jól van, Jackie, indulás!
- Köszönjük! Minden jót! - Viszlát!
Az 1721-es járathoz beszállás a 46-os kapunál...
- Mi jövünk. - A mi járatunk.
- Irány Amszterdam! - Istenem!
Segíts fel!
- Nyirkos a kezed? - Nyirkos.
- Sajnálom. - Fujj! Ki innen! Elég!
Sose repültél még?
Nem.
Nagyon izgalmas.
Uram!
Ezen gépen nem dohányozhat. Ahogy más gépen se.
- Nem dohányzom. - Ez egy metafora.
A gyilkos a szájában van, de nem tud gyilkolni.
Ez a metafora tilos a járatunkon.
- Utaskísérők, felszállás. - Köszönöm.
Jól vagy?
Pont ilyen érzés melletted ülni az autóban.
Úristen, repülünk! Úristen, repülünk!
Repülünk!
Nézd meg a földet! Nézd!
Ilyen még nem volt soha a történelemben!
Nézd az autókat! Mint a...
- Tündériek vagytok. - Csak barátok vagyunk.
Csak ő barát. Én nem.
Hagyd őt békén, te ribanc!
- Mit szólsz ehhez, Hazel? - Őrület.
Nahát!
Nézd ezt a festett üveget. Csodálatos!
Bejelentkezem.
Lassan öltöznöd kell,
ugyanis ma estére asztalt foglaltak számotokra az Oranjee-ben.
A kártyán az áll: "Kellemes estét! Mr. Peter Van Houten."
Utánanéztem az étteremnek, és fantasztikus.
Az útikönyv szerint elegáns és nagyon romantikus hangulatú.
Bizony, elegáns...
Egek.
Na jó, de...
mit veszel fel oda?
Ez az enyém?
- Istenem, ez gyönyörű! - Mondom én.
Mondod te? Mi mondasz? Hogy abszolút nem zavar,
hogy a tinédzser lányod egy idősebb fiú társaságában
szabadon császkál egy hírhedten züllött városban?
Igen, így van, pontosan ezt mondom.
Gus!
- Milyen elegáns vagy! - Köszönöm.
Hazel, megjött Gus, és tüneményesen fest!
Azt mondják, az az étterem valami csodálatos.
- Fú. - Mi van?
Gyönyörű vagy.
Kösz.
Itt van.
- Az Oranjee. Ide jöttünk. - Aha.
Az asztaluk, Mr. és Mrs. Waters.
Köszönjük.
- Köszönöm. - Nagyon szívesen.
- A pezsgő a ház ajándéka. - Köszönjük.
Jó estét!
- Oké? - Oké.
- Isteni. - Tudják, mit mondott Dom Pérignon a pezsgő feltalálása után?
"Gyertek gyorsan! - mondta. - Ez a csillagok íze!"
Köszöntöm önöket nálunk. Étlapot kérnek, vagy a séfre bízzák magukat?
A séf ajánlata tökéletes lesz.
És, uram, valami azt súgja, hogy ebből kérünk majd még bőven.
Ma estére minden csillagot palackba zártunk önöknek.
Ezt mi kapjuk.
- Sárkányrépa-rizottó a hölgynek... - Köszönöm.
- És az úrnak. - Köszönöm. - Jó étvágyat!
Bárcsak emberré válna ez a sárkányrépa-rizottó,
hogy feleségül vehessem Vegasban!
- Tetszik az öltönyöd. - Kösz. Most van rajtam először.
- Nem ezt veszed fel temetésekre? - Nem, az közel se ilyen szép.
A betegségem elején azt mondták, 85%-os esélyem van a gyógyulásra.
Jól hangzott. De benne volt egy év kínszenvedés, egy láb elvesztése
és a bukás 15%-os esélye.
A műtét előtt megkérdeztem a szüleimet,
hogy vehetek-e egy szép öltönyt.
- Szóval ez a halotti ruhád. - Pontosan.
Nekem is van olyan ruhám. A 15. szülinapomra kaptam.
De nem hiszem, hogy eszembe jutna randira menni benne.
Tehát ez randi?
Állítsd le magad!
Mr. és Mrs. Waters vagyunk.
- A nyelvi nehézségek miatt mondták. - De mondjuk mi is azt, ha kérdezik.
- Van az az vegasi terved. - Igen? - Beveszel engem harmadiknak?
- Isten? - Talán van.
- Angyalok? - Nincsenek. - Túlvilág?
Nincs. Vagy talán van, nem tudom.
Nem jelenteném ki, hogy nincs, de kéne valami bizonyíték.
- Te hiszel? - Abszolút.
- Tényleg? - Nem olyan mennyben, ahol egyszarvún lovagolsz
és felhőpalotában laksz,
de igen, hiszek valamiféle túlvilágban.
Különben az egésznek... mi értelme lenne?
Talán tényleg nincs értelme.
Ezt nem fogadom el.
Szerelmes vagyok beléd.
Jól hallottad.
- Augustus... - Szerelmes vagyok beléd.
Tudom, a pusztába kiált a szív, és feledés vár ránk.
Tudom, hogy mind a végzet foglyai vagyunk, s hogy eljön a nap,
mikor porrá lesz minden, amiért küszködtünk.
És tudom, a Nap el fogja nyelni egyetlen otthonunkat, a Földet.
Mégis szerelmes vagyok beléd.
Sajnálom.
Tölthetek még csillagot?
Nem, köszönjük. Most már kérjük a számlát.
Nincs számla. Mr. Van Houten kifizette a vacsorájukat.
Mi?
Nem igazán értem a pólódat.
Van Houten érteni fogja.
Kábé 50 utalás van Magritte-ra a Magasztos sorscsapásban
"Ez nem pipa."
- De hát pipa! - És mégsem az.
Csak pipát ábrázoló rajz. Érted?
Egy dolog ábrázolása nem maga a dolog.
És a póló, amin az ábrázolás van, az se maga a dolog.
Hékás! Mitől lettél hirtelen ilyen felnőtt?
Ki jön velem megvilágosodni?
Én!
- Megjöttünk. - Annyira izgulok, hogy alig kapok levegőt.
Miért, máskor kapsz?
Hagyjál!
Lidewij?
- Helló. - Augustus vagyok.
- Lidewij. - Hazel.
- Jöjjenek be! - Köszönjük.
- Peter! Ők azok! - Ki a fene az az "ők", Lidewij?
Tudod, ők:
Augustus és Hazel, a fiatal rajongók, akikkel leveleztél.
- Az amerikaiak? - Meghívtad őket.
Jöjjenek!
Azért jöttem el Amerikából, Lidewij,
hogy ne kelljen több amerikait látnom.
- Te is amerikai vagy. - És erre nincs gyógyír.
Küldd el őket!
Nem csinálhatod ezt! Legyél barátságos velük!
Jöjjenek be!
Bocsánat, azonnal csinálok egy kis helyet.
Köszönjük.
Melyikük Augustus Waters?
Én vagyok.
És ő Hazel.
Nagyon köszönjük, hogy válaszolt a levelünkre.
Rossz döntés volt. Az első eset volt, hogy ilyen levélre válaszoltam,
és lám, mi lett a vége. Whiskyt?
Nem kérek.
Én viszont kérek, Lidewij, még egy whiskyt szódával.
- Nem akarsz előbb reggelizni? - Alkoholfüggőnek tart.
A Földet meg gömbölyűnek.
Tehát tetszett maguknak a könyvem.
- Nagyon. - Igen. - Imádjuk a könyvét.
Augustus a kívánságát használta fel, hogy eljöhessünk önhöz.
Nem téma.
Maga szándékosan öltözött úgy, mint Anna?
- Hát, igen. - Jut eszembe, uram,
nagyon szépen köszönjük önnek a tegnapi vacsorát.
- És a pezsgőt. - Az valami isteni volt.
- Mennyeien finom. - Befizettük őket vacsorára?
Szívesen, máskor is.
Messziről jöttek el hozzám.
- Mit tehetek magukért? - Néhány kérdésünk lenne arról,
hogy mi történik a könyv vége után.
Azok érdekelnek, akik közel álltak Annához. Az anyja, Tulipánember...
Mennyire ismerik a svéd hiphopot?
Kevéssé.
Lidewij, azon nyomban tedd be a Bomfallerallát!
Rendben.
- Nem tudunk svédül. - A fene se tud svédül!
Nem az a fontos, amit a hangok összedumálnak,
hanem amit éreztetnek.
Szórakozik velünk? Mi ez, amit előad? Valami performansz?
Ülj le!
- Szóval a könyv végén... - Versenyt akar futni egy teknőccel.
A teknőc 10 méter előnnyel indul. Mialatt maga azt a 10 métert lefutja,
a teknőc megtesz egyet, és így tovább, a végtelenségig.
Hiába gyorsabb maga a teknőcnél, nem ér mellé soha.
Csupán csökkenti a hátrányát.
Persze elfuthat a teknőc mellett,
ha nem kezd el gondolkodni a dolog elméletén.
A "hogyan" kérdésére ugyanis annyira nehéz válaszolni,
hogy nem is sikerült senkinek,
míg Cantor be nem bizonyította, hogy vannak nagyobb és kisebb végtelenek.
Úgy hiszem, ez a válasz a kérdésére.
Bocs, de én ezt nem értem.
Pedig írásban igazán intelligensnek tűnt, Mr. Waters.
Az agyát is megtámadta a rák?
Peter!
Lehetne, hogy egy kicsit Annáról is beszéljünk? Kérem.
Gondolom, a könyv azért ér véget félmondattal,
mert Anna meghal, vagy már nem tudja folytatni...
- Nem érdekel ez a téma. - De attól még van jövőjük a többieknek, igaz?
- Nem érdekel a téma. - Választ ígért!
Nincs tovább! Azok kitalált alakok! A könyv végén megszűnnek létezni.
De az nem lehet! Irodalmi értelemben igen, de...
Én erre képtelen vagyok.
Nem fogom kiszolgálni a gyermeteg óhajait.
Ne várja azt a sajnálatot, amihez szokott.
- Nem várok sajnálatot! - Hogyne várna! Minden beteg gyerek abból él!
Maga már élete végig az a gyerek marad,
aki akkor volt, amikor beteg lett.
Aki hisz benne, hogy van élet a regény vége után.
Mi, felnőttek szánalomból kifizetjük a kezelését, az oxigénadagolóját.
- Elég ebből, Peter. - Maga mellékhatás...
egy evolúciós folyamatban, ami nem az egyéni életekről szól.
Maga egy mutációs kudarc.
Ide figyeljen, szararcú, nekem maga nem tud újat mondani a betegségemről.
Egyetlen egy céllal jöttem ide.
Hogy megtudjam, mi történik annak a rohadt könyvnek a végén.
- Nem tudom. - Nem igaz! - Nem tudom. - Találjon ki valamit!
Menjenek el!
Sose kérdezte magától, miért izgatják ilyen ostoba kérdések?
Menjen a picsába!
Semmi baj.
Majd én megírom a folytatást.
Írok neked folytatást. Jobbat, mint amilyet ez az alkesz írna.
Lesz benne vér, bátorság, önfeláldozás.
Imádni fogod.
Egy seggfejre ment el a kívánságod.
Kettőnkre használtuk fel, nem őrá.
Hazel és Augustus!
Nagyon sajnálom.
Az élet tette ilyen durvává őt.
Azt hittem, segít rajta, ha látja, hogy a műve hatással van mások életére.
De...
Nagyon sajnálom.
Városnézés? Voltak már az Anne Frank-házban?
- Azzal az emberrel én nem megyek sehova. - Őt nem visszük magunkkal.
Sajnos nincs lift.
- Nem baj. - De sok ám a lépcső. És meredekek.
- Bírni fogom. - Nem muszáj nekünk... - Bírni fogom.
Menjünk!
A Frank család a németországi Frankfurtból menekült ide.
Anne Frank naplója világhírre tett szert.
...Ilyen időkben nagyon nehéz.
Furcsa is, hogy nem dobtam még sutba minden eszményemet.
Abszurdnak és haszontalannak tűnnek,
mégis ragaszkodom hozzájuk, mert hiszem,
ha minden ez ellen szól is, hogy a lelkük mélyén jók az emberek.
Képtelen vagyok az életemet arra alapozni...
- Mehetünk? - Igen.
- Viszem, ha akarod. - Nem kell.
A család emögött a könyvszekrény mögött rejtőzött.
- Viszem. - Köszönöm.
Fiatalok vagyunk még ezekhez a problémákhoz,
de konokul ránk erőszakolják magukat,
így végül kénytelenek vagyunk megoldást keresni rájuk.
- Jól vagy? - Igen.
Nem sietünk sehova. Bocsánat.
SZERETNÉK BICIKLIZNI, TÁNCOLNI, FÜTYÜLNI,
FIATALNAK ÉS SZABADNAK ÉREZNI MAGAM. - 1943. DECEMBER 24.
És mégis, amikor felnézek az égre,
valamiért úgy érzem, hogy majd minden jobb lesz.
Hogy ez borzalom is véget ér egyszer.
- Jól vagy? - Igen.
Hazel, szerintem elég volt. Nem kell... Érted.
Bírom.
Minden úgy van, ahogy lennie kell.
Isten boldognak akar látni minket.
Ahol remény van,
élet is van.
Jól van.
- Jól vagy? - Igen.
Felértünk.
- Minden oké? - Igen.
Te jó ég.
Köszönöm.
Az egyetlen, aki életben maradt közülük, Otto volt.
Anne apja.
Az ilyen pillanatokban
nem tudok a szenvedésre gondolni,
csak a megőrzött szépségre.
Próbáld megidézni a benned lakó jókedvet.
Gondolj a sok szépségre, ami körülvesz,
és légy vidám!
Úgy szerettem belé, ahogy elalszik az ember.
Lassanként, azután hirtelen egészen.
Afölött van a vége, ahol a térdem lenne,
- és elvékonyodik. - Mi?
A lábam.
Csak hogy ne döbbenj meg.
Gus,
most ne magaddal foglalkozz.
- Várj... - Nem jó, beleakadt.
Nagyon szeretlek, Augustus Waters.
Én is szeretlek téged, Hazel Grace.
Nagyon-nagyon.
Nem kapok levegőt.
Jól van.
Hazel...
- Annyira szép vagy. - Maradj már.
Nem, tényleg gyönyörű vagy.
Áldom a szerencsém.
Én vagyok szerencsés.
DRÁGA AUGUSTUS...
SZÜZEK - FÉLLÁBÚ 18 ÉVESEK
Te jó ég!
- És bírtad szararcúnak nevezni őt. - Komolyan?
- Hogy jött ez a szó? - Nem tudom, magától.
- Nagyon berágtam. - Micsoda szörnyeteg! - Rémes volt, anya.
- És utána? - Elmentünk az Anne Frank-házba.
- Tényleg? - Az fantasztikus. - Hihetetlen.
És aztán?
Mászkáltunk.
Biztos jó volt.
Azért van még pár óránk, ugye? Menjünk a Van Gogh Múzeumba?
Amihez kedved van. Mindenre biztos nem jut idő, de...
legfeljebb majd eljössz még egyszer.
Lehetne, hogy most ne viccelődj?
Hazel... én nem viccelődöm.
Pozitív vagyok.
- Mrs. Lancaster? - Igen?
Lehetünk egy kicsit kettesben Hazellel?
Persze.
Most felszaladok a szobámba, és...
ha akartok csinálni valamit együtt, szóljatok.
Sétálunk egyet?
Mi baj?
Pont mielőtt kórházba kerültél, az történt, hogy...
Megfájdult a csípőm.
Csináltak egy PET-szkent,
és úgy néztem ki, mint a karácsonyfa.
Körben a tüdőmön és a májamon,
mindenütt.
Ne haragudj.
El kellett volna mondanom.
Szemétség.
Ahogy kinéz, a világ nem egy kívánságteljesítő nagyüzem.
Figyelj,
ne aggódj, Hazel Grace, kitartok, hogy jó sokáig bosszanthassalak még.
- Fáj? - Nem.
Minden oké.
Oké?
Oké.
Jó volna, ha félre tudnád tenni ezt.
Csinálj úgy, mintha nem halálraítélt lennék.
Szerintem nem vagy az.
Csak meglegyintett a rák.
Túlságosan is nevetséges lenne,
ha csókolóznánk, itt és most?
Bizonyára.
GYÖNYÖRŰ CSALÁDOM (ÉS GUS)
KEMOTERÁPIA
- Hogy van a szemed? - Jól.
Csak az a baj, hogy nem a fejemben van.
Nekem az egész testem egyetlen nagy rákgyűjtemény. Bocs, hogy beelőztem.
Megírtad már a gyászbeszédjét?
- Hogyhogy? - Neki még nem mondtam.
- Miről van szó? - Hoppá. Bocs.
Gus?
Beszédek kellenek a temetésemre. És azt reméltem, hogy te meg Isaac,
de elsősorban te,
megteszed, hogy összedobsz valamit.
Nagyon szívesen megteszem.
Köszönöm.
Cukik vagytok. Hányok tőletek.
- Undorítóak vagytok. - Monicáról mi hír?
- Egy hang se. - Még egy SMS-t se küldött?
- Soha egyet se. - Kiakasztó.
De csajok vannak tonnaszámra. Ne féltsetek engem. Az önsegítőben is
van egy új lány, akinek ekkora nagy...
- Honnan tudod te azt? - Vak vagyok, de nem annyira.
Hazel Grace?
Van nálad öt dollár?
- És most? - Mi van?
Tojásszagot érzek. Azt hoztál?
- Itt van? - Itt van.
- Betojtam. - Betojtál?
- Monica otthon van? - Tökmindegy, hol van.
Ez rólad szól, nem róla.
- Oké, kérek egy tojás. - Hazel Grace, tárat.
- Tolom. - Isaac...
- Csináljuk. - Menni fog. - Gyerünk!
- Nem hallottam semmit. - Semmi gond. Kicsit balra.
- Balrább célozzak? - Balrább célozz.
- Oké. - Kicsit. - Nem kéne várni sötétedésig?
Isaacnek mindegy.
Csak vak vagyok, süket nem. Hallom, hogy rajtam gúnyolódsz.
- Bocs. - És nem jön be. Dobhatom? - Mindent bele!
Ne már! Ne már! Eltaláltam! Eltaláltam!
Most már pontosan érzem, hol van! Micsoda érzés!
Küldjed csak!
- Dobd őket! - Tojást!
- Állj le! - Isaac!
Jó napot! Ön Monica anyja?
- Igen. - Üdvözlöm. A lánya nagyon csúnya dolgot csinált.
És eljöttünk bosszút állni érte. Nem vagyunk túl félelmetesek,
és összesen csak 5 lábunk, 4 szemünk és 2 és fél működő tüdőnk van,
de van nálunk két tucat tojás,
úgyhogy szerintem jobb, ha visszamegy a házba.
- Bement? - Igen. - Működött ez az idióta szöveg? Komolyan?
Tessék, lőszer. Pillanat.
Mennyei érzés!
- Augustus? - Hazel Grace...
Szia.
Te jó ég, szia, szia, szeretlek. Jézusom...
A benzinkútnál vagyok.
- Micsoda? - Baj van. El kell...
Ide jönnél segíteni nekem?
Mi a baj?
- Nézd! - Ez begyulladt.
Lélegezz mélyeket!
- Segítséget kell hívnom. - Ne, kérlek, ne hívd a mentőket,
se a szüleimet, nem bocsátom meg, ha felhívod őket.
Hogy kerülsz ide? Mit keresel itt?
Cigit akartam venni.
Nem tudom, hova lett a régi doboz. Elvesztettem vagy elvették, de...
Meg akartam csinálni valamit egyedül. Én magam akartam megcsinálni!
- Hívnom kell a mentőket. - Ne! - Muszáj.
Ne!
Segélyszolgálat? Küldjenek, kérem, egy mentőt.
Gyűlölöm magam!
Hazel Grace Lancaster vagyok. Kérem, siessenek!
Ezüstszínű Jeep a benzinkútnál.
Bár azt mondhatnám, hogy Augustus a végsőkig megőrizte a humorát.
Hogy a bátorsága egy percig se hagyta cserben.
De nem így történt.
Úgy fáj!
Jó nagy hülye vagyok!
Semmi gond, szívem. Jól van.
Hazel!
Mesélsz valamit?
Történetet?
Vagy egy verset?
Hát, tudok... Tudok egy verset.
Elmondod?
William Carlos Williams: A vörös talicska.
"Sok múlik egy vörös talicskán"
"Mire mázt vont az ónos eső"
"a fehér csirkék mellett."
Ennyi? Nincs tovább?
Dehogy nincs, folytatódik. Még szép!
"Sok múlik... Egy kék égen"
"Mit faágak szelnek ketté"
"Sok múlik a... Az átlátszó G-csövön,"
"mi a kékajkú fiú pocakjából rügyezik ki"
"Sok múlik"
"az univerzum eme megfigyelőjén"
- Hogy van? - Nagyon kemény küzdelmet vív.
Nagyon alacsony a vérnyomása.
A szíve...
És a kemó?
Leállítják a kemoterápiát.
Bemehetek hozzá?
- Megmondjuk neki, hogy itt voltál. - Jó.
Azért még maradok egy kicsit, ha nem baj.
Lassan.
Itt is van.
Jól ülsz? Jól van.
Min gondolkozol?
A feledésen.
Tudom, gyerekes dolog meg minden, de...
mindig azt hittem, hős lesz belőlem, és az életem egy hősi történet lesz.
Olyan, amit lehoznak az újságok.
Különleges embernek tartottam magam.
- Különleges is vagy. - Persze, valahol igen.
- De tudod, hogy értem. - Igen, tudom, de nem értek egyet veled.
Az a mániád, hogy emlékezzenek rád.
- Ne cirkuszolj. - De cirkuszolok.
Én különlegesnek tartalak. Az miért nem elég?
Szerinted az az egyetlen értelmes életcél,
hogy mindenki emlékezzen rád, mindenki imádjon.
Hát tudd meg, Gus:
Ezt az életet kaptad. Ez jutott neked.
Megkaptál engem, a családodat, ezt a világot és ennyi.
Ha ez nem elég neked, sajnálom. De ez több a semminél.
Mert én szeretlek.
És én emlékezni fogok rád.
Bocsáss meg. Igazad van.
- Jó volna, ha örülni tudnál ennek. - Figyelj...
Szép életem van, Hazel Grace.
És még nem ért véget.
A rákbetegség műfajának egyik kevésbé álságos motívuma
az "utolsó szép nap" néven ismert helyzet,
amikor a kérlelhetetlen hanyatlás hirtelen megállni látszik,
és a kín egy percre elviselhetővé szelídül.
A baj az, hogy az ember aznap nem tudja, hogy az az utolsó szép nap.
Akkor csak egy tűrhető napnak tűnik.
Szia, Augustus!
Jó estét, Hazel Grace!
Egy gyors kérdés: megírtad a gyászbeszédet, amit kértem?
Talán.
És be tudnál nézni Jézus Konkrét Szívébe ezidőtájt?
Lehetséges. Nincs semmi baj?
Szeretlek, Hazel Grace.
Elvihetem a kocsit?
- Előbb vacsorázz meg. - Rohanok. - Enned kell. Nem is ebédeltél.
- Nem vagyok éhes. - Akkor is enned kell. - De baromira nincs étvágyam!
- Tudom, hogy Gus nincs jól... - Ennek semmi köze Gushoz!
Vigyáznod kell az egészségedre. Gyere, egyél valamit.
Vigyázzak az egészségemre? Nem vagyok egészséges, meg fogok halni.
Meghalok, ti itt maradtok egyedül, nem lesz kit ápolgatnotok,
te nem leszel már anya, de ez ellen nincs mit tenni, hát hadd menjek el.
- Miért mondasz ilyet? - Te magad mondtad ezt.
- Miről beszélsz? - Az intenzíven.
Az butaság volt.
- Még ha meghalnál... - "Amikor".
Amikor meghalsz...
Én mindig az édesanyád leszek.
És sose akarok más lenni.
Pontosan ettől félek, anya. Amikor meghalok,
velem hal a ti életetek is.
Utána a falat bámuljátok majd, vagy öngyilkosok lesztek, vagy...
Hazel, kicsim, ilyesmiről szó se lesz.
Az elvesztésed
iszonyatosan fog fájni nekünk.
De te tudod a legjobban, hogy a fájdalmat igenis el lehet viselni.
Csak tűrni kell.
Tanfolyamra járok, szociális munkás leszek.
Micsoda?
A tapasztalataimmal segíthetek más családoknak, tanácsokat adhatok...
- Ezt eddig miért nem mondtad el? - Nehogy elhanyagolva érezd magad.
Elhanyagolva?
De hát ez...
csodálatos!
Menj csak.
Kicsim.
Egyenesen. Egy kicsit balra.
- Ez egy lépcső?
- Nyújtsd ki a kezed! Jobbra ott a pódium.
Ez az. Szuper.
Tökély.
- Szia. - Késtél.
- Hogy vagy? Szédületesen nézel ki, Hazel Grace. - Ugye?
- Mi ez a műsor? - Mondd el neki!
Meg akartam nézni a temetésemet.
Persze, remélem, hogy kísértetként ott leszek, de...
Lehet, hogy az mégse jön össze,
ezért rendezünk most egy előtemetést.
Mehet?
Augustus Watersnek nagy pofája volt.
De elnéztük neki. Nem azért, mert emberfelettien jóképű volt,
vagy mert csak 19 évet élt, pedig többet érdemelt volna.
- 18 évet. - Most az a bajod, hogy megszavaztam neked még egy évet?
Beledumál a gyászbeszédbe. A halott!
De ha majd a jövőből érkezett tudósok
eljönnek hozzám, előveszik a robotszemet,
és azt mondják, próbáljam ki,
elküldöm azokat a tudósokat a francba, mert...
mert mit nézzek a világon, amiből már elmentél?
Nem akarom látni az Augustus Waters nélküli világot.
Ezt mondanám, de utána elfogadnám a cuccot,
mert a robotszem mégiscsak király dolog.
Nem tudom...
Ez annyira nehéz.
Ég veled!
Segítesz, Hazel?
Egy kicsit jobbra.
Fordulj meg, ülj le. Ez az.
Te jössz, Hazel Grace.
Jó napot!
Hazel Grace Lancaster vagyok,
és Augustus Waters az életem rossz csillagzat alatti szerelme volt.
Drámai történet a mi szerelmünk,
és valószínű, hogy nagyjából az első mondat után
el fogják mosni a hangomat a könnyek.
Mint minden igaz történet, a miénk is sírba száll velünk.
Ez így van jól.
Azt reméltem, ő fog gyászbeszédet mondani énfölöttem.
Mert nincs senki más, aki...
Nem.
Nem beszélek a szerelmünkről, mert nem tudok.
Helyette inkább... a matematikáról beszélek.
Nem vagyok matematikus, de bizonyos dolgokat azért tudok.
0 és 1 között végtelenül sok szám van.
Ott a 0,1, a 0,12,
a 0,112 és...
és még végtelenül sok másik szám.
Természetesen ennél nagyobb végtelen számhalmaz van 0 és 2 között,
vagy épp 0 és egymillió között.
Az a helyzet, hogy vannak nagyobb és kisebb végtelenek.
Ezt egy írótól tudjuk, akit kedveltünk.
Több számot szeretnék magamnak,
mint ahány jutni fog.
És mindenképp
több napot kérnék Augustusnak, mint ahányat kapott.
De Gus,
szerelmem,
kimondhatatlanul hálás vagyok
a mi kis végtelenünkért.
Pillanat.
Egy örökkévalóságot hoztál
a megszámlált napokba.
És ezért én
örökké hálás leszek neked.
Nagyon szeretlek.
Én is szeretlek téged.
Augustus Waters 8 napra rá meghalt az intenzíven.
Mikor a rák, ami a teste része volt,
megállította a szívét, ami szintén a teste része volt.
Kibírhatatlan volt.
Az egész.
És percről percre rosszabb.
A sürgősségin mindig kérdezik, tízes skálán hova helyeznéd a fájdalmad.
Tőlem rengetegszer megkérdezték már, és emlékszem, egyszer,
mikor fulladoztam, és úgy éreztem, lángol a mellkasom,
a nővér feltette a kérdést.
Beszélni nem tudtam, de feltartottam kilenc ujjam.
Mikor jobban lettem, bejött a nővér, és azt mondta, küzdő típus vagyok.
"Tudod, hogy miből tudom?
9-nek mondtad a 10-et."
De ez nem volt igaz. Nem bátorságból mondtam 9-nek a 10-et.
Azért mondtam 9-nek,
mert a 10-et más alkalomra tartogattam.
A mostanira.
Ez volt a rettenetes 10-es fájdalom.
"Nem félek a bajtól, hisz te velem vagy.
Botod, pásztorbotod biztonságot ad.
Megterítettél nekem ellenségeim szeme láttára.
Fejemet megkented olajjal, s a poharam színültig töltötted.
Kegyelmed és jóságod vezet életemnek minden napján,
s az Úr házában lakhatom
"örökké."
Augustus Waters sok éven át keményen küzdött.
Bátran vívta meg csatáit,
- és ereje... - Micsoda szar duma, mi?
Példamutató volt számunkra.
Imádkozzunk!
Köszönjük Augustus Waters életét...
- Tegyen úgy, mintha imádkozna! - ...erejét és bátorságát.
Kérünk, Urunk, légy ma itt velünk,
légy közel, nyújts vigaszt barátainak, családjának.
Köszönjük, hogy itt vagy velünk, Urunk. Jézus nevében imádkozunk.
- Ámen. - Ámen.
Most hallgassuk meg Gus szívbéli barátját,
Hazel Lancastert.
Nem mintha lényeges lenne, de a barátnője voltam.
Gus szobájában van egy szép idézet, ami így hangzik:
"A szivárványnak az eső az ára."
Még élete utolsó napjaiban is...
- Egy szavam se volt igaz... - ...képes volt mosolyogni.
De ezzel nincs baj.
Tudtam, hogy helyesen cselekszem.
A temetéseket, erre rájöttem már, nem a halottaknak tartják.
Hanem az élőknek.
Ne menjek veled?
Nem kell, jól vagyok. Csak autózni akarok egy kicsit egyedül.
Szeretlek.
- Gyönyörűen beszéltél. - Otthon találkozunk.
Szabad?
Omnis cellula e cellula.
Waters barátjával leveleztünk az utolsó napjaiban.
- Mégis olvas rajongói leveleket? - Őt nem nevezném rajongónak.
Megvetett engem. Ugyanakkor szavamat vette, hogy eljövök a temetésére,
és elmondom magának, mi történt Anna anyjával, így hát itt vagyok.
Ez a válasz: "Omnis cellula e cellula." "Az életből ered az élet."
- Nincs most kedvem ehhez. - Ne magyarázzam meg? - Ne.
- Köszönöm. További szép életet! - Őrá emlékeztet engem.
Sok embert emlékeztetek sok más emberre.
A lányom nyolcéves volt.
A szenvedést
nagyon bátran viselte hosszú időn át.
Leukémiája volt, mint Annának?
Épp mint Annának.
Sajnálom, amiért ilyen veszteség érte.
Én is magát. És sajnálom, hogy tönkretettem az utazásukat.
Nem tette tönkre. Csodálatos utazás volt.
Hallott már a villamos-problémáról?
Egy etikai tárgyú gondolatkísérletet neveznek
villamos-problémának.
- Philippa Foot angol filozófus... - Te jó isten.
Próbálok elmagyarázni valamit. Próbálom megadni, amit kért.
Nem igaz! Maga egy alkesz, egy lúzer, és most szálljon ki,
hogy hazamehessek és egyedül lehessek a gyászommal!
Ezt el kell olvasnia.
Nem olvasok el semmit! Szálljon ki a kocsimból!
- Szálljon ki! - Jó.
Bejöhetek?
Nagyon-nagyon sajnálom.
De azért igazi csoda volt, ugye?
Szeretni őt.
Most már sejtheted, hogyan érzünk irántad.
Hazel?
Látogatód jött.
Nem tudod, szenvedett-e meg ilyenek?
Úgy tudom, hosszú ideig fulladt,
aztán végül elvesztette az eszméletét.
Nem volt kellemes neki.
Meghalni szar.
- Nagyon szeretett, azt tudod. - Tudom.
Folyton arról dumált.
Hülyét kaptam tőle, annyit beszélt rólad.
- Én el tudtam viselni. - Persze, azt tudom.
- Megkaptad a levelet az író barátodtól? - Nem a barátom.
- Honnan tudsz te arról? - Beszéltem vele a temetőben,
azt mondta, csak a levél miatt utazott ide.
Nem érdekel. Egyetlen szót se akarok látni, amit az a seggfej írt le.
- Gus írta, nem ő. - Mi?
Gus írt egy szöveget, és elküldte Van Houtennek.
Te jó ég.
Mr. Van Houten, én jó ember vagyok, de csapnivaló író.
Maga csapnivaló ember, de jó író.
Jól kiegészítjük egymás.
Ha nem nagy fáradság, és van egy kis ideje,
márpedig úgy láttam, rengeteg van, kérem, pofozza ki ezt.
Ez egy gyászbeszéd Hazelnek.
Ő kérte, hogy írjak egyet, és próbálok, de...
kéne egy kis plusz.
Tudja, mindenki szeretné, ha emlékeznének rá.
De Hazel más. Hazel tudja az igazságot.
Ő nem akart millió csodálót. Csak egyet akart.
És megkapta.
Talán nem sokfelől, de mélyről jövő szeretetet kapott.
Legtöbbünknek nem jut ennyi.
Mikor Hazel rosszul volt, már tudtam, hogy meghalok,
de nem akartam megmondani neki.
Besurrantam hozzá az intenzívre,
és mellette ültem, amíg ki nem zavartak.
A szeme csukva volt, a bőre sápadt.
De a keze még az ő keze volt.
Még meleg, olyan kékes- feketésre festett körmökkel,
és én csak fogtam.
Elképzeltem egy világot, amiből mi ketten hiányzunk,
és egy kietlen világot láttam.
Hazel olyan csodálatosan szép! Megunhatatlanul gyönyörű.
Nem félek, hogy okosabb nálam, mert tudom, hogy az.
Vicces, de sosem kegyetlen.
Szeretem őt.
Istenem, de boldog vagyok, hogy szerethetem őt, Van Houten!
Arról nem dönthetünk,
hogy akarunk-e fájdalmat, de arról igen, hogy ki okozza azt.
Én örülök a döntésemnek.
Remélem, ő is az övének.
Oké, Hazel Grace?
Oké.
Magyar szöveg: Tóth Tamás Kiegészítő fordítás: Nemesi Nikoletta, Deluxe
Forgalmazza az InterCom